Sabeu+què+és+un+microrelat?

SABEU QUÈ ÉS UN MICRORELAT O UN MICROCONTE?
Abans de començar a redactar el vostre microrelat, mireu un exemple bo i fet anomenat "La Planta", en format de video:

media type="youtube" key="W6GMPIXo2ow" height="349" width="425"

Un cop hagueu vist el vídeo, haureu observat que com tot relat, ha de tenir tres parts en la seva estructura: una breu introducció, un nus i un desenllaç, tot i que aquest ordre no sempre és el mateix. Per exemple, podem començar un relat des del final i a través d'un flash-back, com a les pel·lícules, podem anar fins als orígens de la història o anècdota. A continuació teniu una selecció de microrelats escrits presentats a un concurs organitzar per l'ajuntament de Manresa. En Pep i en Siscu sempre havien nedat junts. Els agradava nedar junts, així que nedaven. Aquell dia però, alguna cosa preocupava en Siscu. Estava pensatiu. De sobte, ralentí la marxa i va deixar anar la pregunta que li rondava pel cap.-Pep, tu creus que Déu existeix?. En Pep, després de rumiar-s'ho una estona, va contestar simplement.-Mira, la veritat és que no sé què dir-te.Van continuar la seva cursa interminable sense deixar de pensar en el tema plantejat. Tot d'una, en Siscu va fer un salt dins l'aigua, que li hagués pugut costar un disgust, tot exclamant.-Pero és clar que Déu existeix! De quí sinó es la mà magnànima que cada dia fa caure una pluja de floquets de colors, vitals per a nosaltres?. En Pep, va obrir encara més els ulls.-Caram Siscu, tens tota la raó. Un sentiment ple de seguretat i pau els va envair mentre continuaven nedant cercle rere cercle dins la peixera. ** T'invito a un cafè ** Feia poc que m’havia instal·lat al meu pis. Des del balcó el veia passejar amunt i avall, tot sol. Un matí de bòlit es va oferir a ajudar-me a descarregar unes caixes del cotxe. Quan el vaig invitar a fer un cafè va posar els ulls encara més grossos i em va ensenyar totes les dents blanques. Ens vam encaixar les mans i vam acabar d'apilar totes les caixes al rebedor. Normal o descafeïnat? Sol o amb llet? Hi vols sucre? Carai quantes preguntes sobre el cafè!?. Vam riure. Feia quatre anys que havia marxat de Guinea, entenia el català però el volia aprendre, estava a l'atur i es sentia molt sol. Si me permites mañana et convido a un plato típico de Guinea, el Pepesup, va dir content de ser l'amfitrió. Vaig acceptar encantat a la sopa de peix. Qui m’havia de dir que cinc anys més tard em corregiria els barbarismes i que seria el padrí del meu fill. Quin fred quan baixo al soterrani de l'avi, es fosc, humit i sempre m'ha fet por. Allà és on ell escrivia les seves poesies, on es deixava anar literàriament, era el seu santuari. Quan jo era petit baixava i seia en un racó, l'observava escriure amb la seva tremolor de mans, estripant les fulles que intentava omplir de paraules, el parkinson no li permetia escriure amb fluïdesa però el seu cervell generava poesia hàbilment. Recordo les parets de pedra, la petita finestra per on entrava un fil de llum suficient per poder veure el full en blanc. Han passat trenta anys, sec al mateix racó i encara puc olorar l'avi tot i que ja fa molts anys que no hi és. La taula buida troba a faltar el pes dels seus braços i el desordre de papers, llapis i gomes d'esborrar. Jo també el trobo a faltar, però és màgic sentir la seva presència i escoltar el seu llapis córrer per sobre el paper. ** No era un dia qualsevol ** No era un dia qualsevol, a bon matí ja vaig tenir una sensació estranya que alguna cosa passaria. Em vaig llevar i al treure el cap per la finestra me'n vaig adonar que feia fred, tot seguit, com cada dissabte vaig encendre el foc amb tres o quatre pinyes i dos buscalls. I no tenia res a fer, com potser, increïble! El millor que podia fer era anar a passejar pel bosc a veure si trobava quatre bolets, agafo el cistell i vaja que vaig omplir de rovellons, llenegues, cama grocs i cames de perdiu, però a més em vaig trobar allà a una gran amiga que feia temps que no veia, va ser meravellós, ...   En tenia la necessitat, el cos m'ho reclamava. Amb un: "Ja us trucaré", vaig marxar carretera enllà. Al cap d’unes hores el cotxe es veia com una joguina aparcada a la vora del camí. Em vaig girar i omplint el pit amb força vaig continuar muntanya amunt. Em sentia una mica rovellat, la motxilla se’m clavava a les espatlles i els dits petits dels peus protestaven aïrats. Però faltava poc, una última pujada, un últim revolt i davant meu la visió quasi irreal d'un prat verd inabastable, esquitxat de flors. La motxilla va caure, les botes i els mitjons van volar. Em vaig estirar, sentia l'aire a la cara i les pessigolles fredes de l'herba. Llavors van començar a passar gegants, seguits de nans amb les galtes inflades. I un gat, o no, potser un tigre o potser... com per art de màgia, el vent va escombrar els núvols i vaig somriure.
 * La mà **
 * El soterrani de l'avi **
 * Visions **

** Per si de cas.. **
Jan estava nerviós i expectant. La cua de nens s’anava escorçant. Els tres mags que havien arribat de l’orient, l’esperaven. Va seure a la falda d’un d’ells i li va explicar alguna cosa a cau d’orella. Quan marxava portava la cara bruta de carbó. La mare li va rentar de seguida, tenia por que el seu fill per un moment pogués descobrís el màgic secret d’aquella nit. El següent pas és refrescar l'ortografia que haurem d'utilitzar en el nostre relat. Repasseu-la a partir d'aquest power-point que us podreu descarregar.